Sažetak | Većina zemalja zapadne Europe u kojima je proces demografske tranzicije započeo u drugoj
polovici 19. stoljeća a završio početkom 1980-ih godina, nalazi se otada u posttranzicijskoj etapi
razvoja stanovništva, odnosno u fazi druge demografske tranzicije. Ta je etapa u njima nastupila
u uvjetima razvijene ekonomsko-socijalne strukture stanovništva u kojoj je dominantan udio
nepoljoprivrednog i gradskog stanovništva. Bitna demografska obilježja te etape jesu nizak
natalitet odnosno fertilitet, koji i dalje opada, relativno niska razina općeg i specifičnog
mortaliteta (za koju se ne može očekivati daljnje znatno smanjenje, osim u slučaju pronalaska
nekog novog lijeka za dosad neizlječive bolesti), regresivni (konstriktivni) tip dobne strukture jer
je stanovništvo već snažno zahvaćeno procesom starenja, prihvaćanje novih životnih vrijednosti i
široka primjena modernih sredstava kontrole rađanja.
Za razliku od „ravnoteže“ tih stopa na visokoj brojčanoj razini u predtranzicijskoj etapi, koja je
bila izraz prije svega utjecaja bioloških i tradicijskih čimbenika u reprodukciji stanovništva, a
odgovarala je niskom stupnju društveno-ekonomsko razvoja uz dominaciju naturalne
proizvodnje i potrošnje, u posttranziciji je „ravnoteža“ između navedenih stopa na niskoj razini
izraz djelovanja novih uvjeta i novih čimbenika imanentnih visokom stupnju ukupnog razvoja
postignutog u postindustrijskom društvu.
U ovom radu naglasak je bio na usporedbi konkretnih pokazatelja druge demografske tranzicije,
Hrvatske s tri odabrane europske zemlje (Poljske, Češke i Slovačke). Zaključak je kako su u
svim zemljama potvrđeni svi pokazatelji druge demografske tranzcije, odnosno da je stopa
fertilitet niska, da se kasnije ulazi u brak, da je porastao broj ljudi koji žive sami, da je porastao
broj razvoda, kasnije se rađaju djeca, odnosno pomaknula se dobna granica za dobivanje prvog
djeteta i porastao je udio izvanbračne djece. |